Nordafrika.
I Atlasbjergene i Marokko-
-sidder makakerne og fryser i iskolde cedertræer.
Abernes forfædre flygtede, da en katastrofe ødelagde deres hjemland.
Nu er de fanget i denne isolerede del af Afrika-
-og kan ikke vende tilbage til landet længere sydpå.
Selv på dette snefyldte sted påmindes de om, hvorfor de flygtede.
Den afrikanske sols utøjlelige kraft.
Under dens intensive blik holder sneen ikke længe.
Smeltevandet burde vække lavlandet til live.
Hundredvis af brusende fald strømmer sydpå.
Men hver og en flyder mod sin udryddelse.
Blot 300 km syd for bjergene er floderne helt dunstet bort.
Livet er blevet brændt væk fra jorden.
Det var denne apokalypse, som makakerne flygtede fra.
Den pludselige og uundgåelige udbredelse af klodens største ørken.
Sahara forvandlede Nordafrika.
I dag dækker den et område på størrelse med USA.
En tredjedel af det afrikanske kontinent.
Det her er et af de varmeste steder på jorden.
Den skånselsløse sol, en 15 millioner grader varm kernereaktor-
-har brændt alt liv væk i området.
Den forvolder stadig ødelæggelser. Et vindpust kan føre til katastrofe.
Nomader fortæller, hvordan hele byer er blevet opslugt.
Hele kamelkaravaner forsvandt, og mennesker blev begravet levende.
En sandstorm kan være 1.500 km bred.
Det er et mirakel, hvis noget overlever en sådan ødelæggelse.
Saharas apokalypse udslettede mange dyr-
-men nogle klamrer sig stadig fast i udkanten af den store ørken.
Der er overordentlig tørt her. Nogle år regner det slet ikke.
En ensom grevys zebra.
Den vejer næsten et halvt ton-
-og kan klare sig uden at drikke i tre døgn.
Ligesom makakerne flygtede også dens forfædre fra Saharas udbredelse.
Jorden er tør og dækket af krat.
Men denne hingst har gjort området til sit revir.
Den har ventet i flere måneder på gæster.
Gæster af hunkøn.
Hvis de kan lide hannens revir, bliver de måske nogen tid.
Det er første gang i lang tid, at den har chance for at parre sig.
Næppe nogen succes.
Dens gæster leder måske efter en mere imponerende partner?
Den får flere dårlige nyheder.
En flok unghingste har fulgt efter hopperne.
Hver og en er en rival.
Det er på tide at skille mændene fra drengene.
En efter en driver hingsten rivalerne væk.
Hopperne har iagttaget dramaet fra første parket.
Hannens tapperhed er ikke gået ubemærket hen.
Machofaconen skiftes ud med ømhed.
I de her egne gælder det om at gribe hver en chance-
-hvad enten det drejer sig om mad, vand eller forplantning.
Grevys zebrahopper er lunefulde. Hjorden vandrer videre.
Alle sammen.
Hingsten ser dem måske aldrig igen, men en af dem kan bære dens afkom.
I det her barske landskab tæller det som en bedrift.
Solens kraft når ikke langt ned under jorden.
I skarp kontrast til ovenpå er der hernede rolige og behagelige forhold.
Her lever et af klodens mest besynderlige pattedyr.
Det her er nøgenrotten.
Disse sabeltandede pølser ville ikke overleve en dag i ørkenen.
Med filmtunneler kan vi se, hvordan de har tilpasset sig under jorden.
De løber lige så godt fremad som bagud, så tranghed er intet problem.
De har tabt deres pels.
Det mærkeligste er, at de lever i kolonier ligesom termitter og myrer.
Når arbejderne har gravet færdig, hviler de sig sammen.
Men en af dem ser anderledes ud end de andre.
Deres dronning.
Den er dobbelt så tung som de andre. Det er noget, den gerne udnytter.
Den er mor til alle arbejderne i kolonien og er næsten altid drægtig.
Selv nu har den to dusin unger i sin opsvulmede mave.
Nu og da opfostres en i kuldet på en anderledes måde.
En datter bliver en prinsesse.
Hidtil har den nydt en lad og privilegeret tilværelse-
-men ikke meget længere.
Den må fuldføre sin skæbne.
Oppe på overfladen lever nøgenrotter ikke særligt længe.
Men en prinsesse sætter livet på spil for at finde en mage.
Det haster.
Der ligger en forjættende lugt i luften.
En forførende duft fører den nedad i sikkerhed.
Den snuser sig frem til en mage.
Den er også alene og ivrig efter at danne en koloni i sin hule.
To måneder senere er prinsessen blevet dronning-
-og et nyt terrorvælde er indledt.
Nok er flygtninge, som lever i Nordafrikas udkanter, hårdføre-
-men de ville ikke overleve i Saharas midte.
Men her i det sydlige Nigeria forbereder nogle væsner sig på-
-at krydse lige over den store ørkens midte.
Landsvaler.
De har tilbragt vinteren med at hvile ud i en skov af elefantgræs.
Men nu er det på tide at begive sig af sted.
Alle de to millioner svaler.
De er bittesmå og vejer omkring 20 gram.
Men rejsen til ynglestederne i Europa er næsten 5.000 km lang.
Foran dem ligger en enorm dødsfælde.
Sahara er for stor til at flyve udenom-
-så svalerne har intet andet valg end at flyve lige over.
Det er en enorm navigationsbedrift at kunne krydse denne golde ødemark.
En vildmark, som ikke kun når til horisonten-
-men nærmest hinsides ens forestillingsevne.
Det er en enorm bar plet på kortet.
Trods Saharas ry består mindre end en femtedel af sand.
Resten er sten og klipper, som vinden har eroderet.
Solen brænder ikke kun landskabet, men forvrænger dets udseende.
Den varme luft, der stiger opad-
-forvansker landskabet i det fjerne.
En refleksion af himlen flimrer på sandet. En luftspejling.
Solen er en illusionist.
For tørstige rejsende kan luftspejlingen ligne en sø-
-som trækker sig bagud jo nærmere, man kommer.
Og kamelkaravanen, som man tror, er ens redning-
-forvandles til tørre, forvredne akacietræer.
For at krydse dette forvirrende og flimrende landskab-
-er mange svaler nødt til at finde rigtigt vand blandt luftspejlingerne.
Selv i Sahara regner det indimellem.
Det er nok til, at planter kan overleve, hvis de har tilpasset sig.
En udtørret bold af kviste rejser sig fra sandet.
Hvis vinden er voldsom nok, kan den flytte sig.
Planten kan have været død i hundrede år-
-men dens navn antyder, at ikke alt er tabt.
En genopstandelsesplante eller jerikorose.
Her regner det kun en eller to gange om året.
Men hvis man har ledt i årtier, er det måske også nok.
Døde kviste suger væske op og folder sig ud på nogle få minutter.
Men jerikorosen har brug for et mirakel til:
Det skal regne på kvistene, før de tørrer og krøller sig sammen igen.
I løbet af få timer dukker der skud op.
På nogle få uger blomstrer de og danner egne frø.
Før de kan vokse sig større, dræber solen dem.
Men deres frø ligger og venter på regnens genkomst-
-om der så går et helt århundrede.
Nordafrika har ikke altid været så brutal.
Spredt over Sahara aner man, hvordan her så ud, før apokalypsen for frem.
Mod nord findes der en skov med forstenede træer.
De er levn fra en tid, hvor der var rigeligt med nedbør.
Hvide sedimenter i Saharas midte-
-er de udtørrede rester af det, der engang var verdens største sø.
Mod øst minder ødelagte byer om en tid med velstand.
Og her dybt inde i Libyen ligger Messak Settafet.
Her er udhugget hundredevis af billeder af dyr.
Alle tegnet efter levende modeller.
Spøgelser fra en grønnere tid.
Et levn fra det gamle Nordafrika, som stadig findes.
Bou-Hedma i Tunesien forsynes med regn fra bjergene.
Det er en del af den savanne, som engang dækkede Nordafrika.
Sletterne forsvandt, da Jordens bane ændredes, og regnen drev sydpå-
-og på nok kun få århundreder bredte Sahara ørkenen sig over Nordafrika.
Beviserne tyder på, at det skete for 6.000 år siden.
Fra et evolutionsperspektiv er det kort tid.
Livet har ikke nået at tilpasse sig til denne nye verden.
Blot et fåtal barske specialister kan klare livet i sandklitterne.
Kameler kaldes nogle gange for ørkenens skibe-
-men ligesom svalerne er de kun gæster her.
"Skibene" kan krydse Sahara-
-men end ikke de kan leve på dette ugæstfri sted.
Kameler ville ikke overleve alene i ørkenen.
De er afhængige af mennesker for at finde oaser og kilder.
Folkesagn er fulde af karavaner, som missede en kilde med nogle 100 meter-
-og forsvandt.
Det her er Den Hvide Ørken i Egypten.
Landskabet er overhældt med gigantiske kridtsøjler-
-som formes af utallige sandstorme.
Den blændende hvide ovn er dødelig varm.
Her findes nærmest ingen føde.
Men en forbipasserende kamel har efterladt en gave.
Lugten har lokket gødningsbiller til fra flere kilometers afstand.
For dem er det manna fra himlen.
En eneste gødningsbold kan vare livet ud for denne hun.
Men der er et problem.
For at holde den frisk må den graves ned i fugtig jord-
-og det er ikke så let at finde.
Temperaturen er allerede steget med 15 grader.
Den her øgle undgår det glohede sand.
Blot 30 cm over jordoverfladen er der betydeligt køligere.
At skubbe gødningskuglen baglæns er den hurtigste måde at flytte den.
Men der er en ulempe.
Man ser ikke, hvor man går.
Katastrofe. Den sidder fast mellem to klitter.
Gødningsbolden er dobbelt så tung som billen-
-men driften til at rulle bolden er stærk.
Nu er der 41 grader varmt. Heden får snart kål på billen.
Dens overlevelsesinstinkt vinder over kærligheden til gødning.
Store dele af Sahara er ubeboelige-
-men der er steder, hvor det er muligt at overleve.
Steder hvor der som ved et tilfælde findes vand.
Waw an Namus er en uddød vulkan.
Fra rummet ser den ud, som et fjernt sort ar i den libyske Sahara.
Men her er også andre farver, som sjældent ses i en ørken.
Blåt og grønt.
Regn faldt for tusinde år siden, da Sahara var grøn-
-og trængte dybt ned i jorden.
Her stiger vandet fra dette fordums reservoir op til overfladen.
Dammene giver os et glimt af, hvordan Sahara så ud før i tiden.
Alle steder med vand i Nordafrika-
-kan levn fra en mere våd tid overleve.
Den her oase får sit vand fra en varm vulkansk kilde.
Et stykke væk fra det kogende vand er der køligere. Her lever der fisk.
Det her er tilapia-fisk.
Ynglen holder sig nær deres mor-
-for der er andre farer end det skoldhede vand.
Især om natten.
Krokodillerne er lumske.
Og tilapia-fisk kan næsten ikke se i mørke.
De springer alle op i panik for at undgå jægerens komme.
Men hunnen kan ikke forlade sin yngel.
Krokodiller narrer man ikke. De kan også springe op.
Da dagen gryr, mister krokodillerne overraskelsesmomentet.
Kampen er forbi. Indtil videre.
Hunfisken overlevede, men hvor er dens unger?
De er der alle sammen.
De har tilbragt natten i ly i hunnens gab.
Kampen fortsætter efter solnedgang. Der er ikke andre steder.
Oaser er eftersøgte af rejsende, men de er ikke alle, hvad de ser ud til.
Det her er sandhavet ved Ubari-
-midt i hjertet af Sahara.
Svalerne har rejst 2.500 km, siden de forlod Nigeria.
Deres navigeringsevne fører dem mod Europa-
-men lige nu skal de og andre trækfugle finde noget blåt-
-i det her hav af sand.
Og her har vi det:
Umm al-Maa.
Også her vælder urtids grundvand op til overfladen.
Men fuglene skal være forsigtige, for solen spiller dem et puds.
Den her oase er giftig.
Intensiv fordampning gennem tusinder af år-
-har gjort vandet saltere end havvand.
Som om det ikke var nok, er stedet blevet invaderet af fluer.
Men denne plage er fuglenes redning.
Fluerne er fulde af ferskvand, hvor saltet er blevet filtreret væk.
Nøjagtig som en ørkenvandrer presser væske ud fra kaktusser-
-får fuglene alt det vand, de har brug for, fra fluernes kroppe.
Flere og flere trækfugle slutter sig til.
Vipstjert.
Det her er fuglenes eneste mellemlanding.
Her får de tilstrækkeligt med næring til at forlade Sahara og Afrika.
Uden for oaserne virker det utroligt, at der overhovedet kan leve noget.
Sandet kan blive over 70 grader varmt.
Der er ikke det mindste spor af vand ved overfladen.
Og når det sker, skriger selveste Sahara.
Milliarder af sandkorn danner en brummen, som høres kilometer væk.
Det her er Saharas myteomspundne syngende klitter.
Lavinerne bygges op med tiden.
Hvis man studerer klitterne længe nok, får man noget enestående at se.
Et og et halvt år passerer forbi på nogle sekunder.
Efter denne målestok er klitterne som et stormende hav.
En tsunami af sand, hvis fremdrift ikke kan tøjles.
I dette landskab forstår man godt, at en vildfaren rejsende-
-kan bukke under for Saharas eneste endemiske sygdom: Galskab.
Kan noget overleve i ørkenen i Nordafrika, når solen er stærkest?
Det er snart midt på dagen.
Et frynsefingerfirben er sulten.
Det sidder på lur.
Prangende skæl reflekterer en del af solens stråler.
Men heden er næsten uudholdelig.
Dets bytte har ikke forladt sin hule hele dagen.
Øglen er det eneste dyr, som stadig er tilbage ude på sandklitterne.
Men nu holder det det heller ikke ud længere.
Det kræver en rumdragt at overleve længere.
Og det er på sin vis, hvad de her insekter har.
Sølvmyrernes armerede skal reflekterer lyset.
De klarer temperaturer, der ville dræbe andre landlevende dyr.
Men de kan ikke klare mere end ti minutter i middagssolen.
Tiden er dyrebar.
Myrerne iler med at finde føde, så snart rovdyrene begiver sig væk.
De kan ikke risikere at fare vild-
-så de snurrer rundt for at orientere sig ved hjælp af solen.
De registrerer hver retningsafvigelse, hvert fodtrin-
-for at vide nøjagtigt, hvor de er, og hvor tuen ligger.
Kun fire minutter igen. De har fundet et insekt, som har fået hedeslag.
Et måltid.
Men det kræver en kraftanstrengelse at få det hjem.
Tre minutter tilbage, og de nærmer sig deres makstemperatur: 53 grader.
Men der er allerede faldne.
Et minut tilbage, og de når det ikke. Der må andre tiltag til.
Sølvmyren er den mest hårdføre af alle ørkenens beboere.
Selv om den kun kan overleve nogle minutter udenfor midt på dagen.
Nu tilhører ørkenen kun solen.
Solen har brændt alt liv væk i Sahara-
-men den ørken, som den skabte, er livgivende på andre kontinenter.
Da Sahara bredte sig ud, blev verdens største sø udraderet-
-og efterlod de sølvagtige rester af utallige mikroskopiske alger.
Om vinteren bærer vinden 700.000 tons-
-af det mineralrige stof med hver dag.
Det blæser herfra helt til Sydamerika-
-hvor det, ubegribeligt nok, giver næring til Amazonas' regnskov.
Det vidner om den store indflydelse, som denne mægtige verdensdel har.
Gennem sin lange historie har Afrika påvirket hele vores klode.
Herfra spredtes landlevende dyr til resten af verden-
-og det var her vores allesammens forfædre levede.